Kolonitidens+innvirkning+på+Kina

Kineserne hadde alltid sett på seg selv som verdens viktigste og mest siviliserte land. Alle utenforstående ble sett på som barberer. Kina hadde i stor grad vært lukket for handel og andre impulser fra vesten. På starten av 16-hundretallet ble Kina invadert nordfra av mandsjuene. Over 25 millioner kinesere døde under invasjonen, og mandsjuene kom seirende ut av det. De styrtet Ming-dynastiet og innførte Qing-dynastiet i 1644. Mandsjuene så på det gamle hersker folket jursenfolket som hadde styrt Kina under jin-dynastiet ( 1115-1234) som sine eldste forfedre. Under Jin-dynastiet opplevde Kina en storhetstid, og en ny storhetstid ble et mål for mandsjuene, men mandsjuene ble fort upopulære blant resten av befolkningen. Allerede i 1645 kom «kø-ordren» som tvang alle til å gå over til mandsjuenes hårfrisyre og klesdrakt. For mennene betydde dette å barbere hele hodet bortsett fra en liten «rottehale» bak. Dette førte til mange opprør i løpet av mandsju styret. Dette stred mot gammel kinesisk skikk, og ikke minst konfusismen som var religionen de fleste han-kinesere som utgjør over 90 % av befolkningen i Kina fulgte.
 * Kolonitidens innvirkning i Kina **

På slutten av 16-hundretallet åpnet den nye keiseren noen få havner slik at «de aller nådigste» kunne handle te, silke og porselen. Dette betød midlertidig ikke at de tok inn nye impulser fra europeerne. Etter hvert som Europa ble mer og mer opplyst, og fikk store utbedringer innen industrien, sakket kineserne akterut.

Britene tapte helt fra starten av masse penger på handelen med Kina. Det eneste britene fikk solgt i Kina var klær og krydder, og salget av dette var ikke i nærheten av å oppveie mot britenes storoppkjøp av særlig te og silke. I 1773 begynte derfor britene å selge opium til kineserne. Opiumsavhengigheten ble så stor at britene tjente godt på handelen. Keiseren så hva opiumet gjorde med folket hans og prøvde i 1800 å forby opiumhandelen. Hverken britene eller kinesiske kjøpmenn brydde seg nevneverdig om forbudet. Særlig siden det ikke ble gjort noen grep for å håndheve det. I 39 år fortsatte opiumhandelen uforstyrret, men i 1839 beslagla kineserne 20 000 kasser med opium fra britene. I tiden som fulgte ble det gjort flere beslag, og da kineserne innimellom måtte se seg nødt til å bruke makt for å ta opiumen fra motstridene britiske handelsmenn fikk britene et påskudd til å foreta en millitær straffereaksjon mot Kina. Etter å ha blitt knust av britenes overlegne skip på sjøen prøvde de å inngå et traktat med britene. I traktatet måtte kineserne betale 6 millioner yuan, oppheve alle handelsrestriksjoner, og ikke minst gi britene øya Hongkong. Den kinesiske keiseren nektet å godta traktetet, og bestemte seg for å la britene få sette hærstyrker i land for så å knuse dem på fastlandet. Kineseren overvurderte sin egen hær kraftig. De lå langt bak den europeiske krigsindustrien, og ble nok en gang knust av britene. Kineserne måtte gi seg og undertegne det ydmykende nye traktatet som ikke bare inneholdt alle de tidligere punkter, men også fjernet all kinesisk handelsmonopol, ga briter full reiserett i Kina og fjernet tollen på all britisk handel. Dette gjorde alt veldig billig for britene og lite innbringende for kineserne.

Hong Xiuquan ble belært av amerikaneren Issachar Jacox Roberts i protestantisk kristendom. Etter en drøm ble han skråsikker på at han var Jesus lillebror, og han begynte å samle tilhengere. Medlemstallet kom fort opp i 30 000. Myndighetene likte dette dårlig. Særlig siden tilhengeren fikk militærtrening. Myndighetene forfulgte sekten, men klarte ikke å skille mellom disse og vanlige kinesiske katolikker. På starten av 18-hundretallet var det ca 200 000 kristne i Kina. Til tross for at kristendommen aldri har verdt særlig utbredt i Kina hadde den lange tradisjoner. Det finnes tegn på misjonsvirksomhet i kina fra så langt tilbake som 1. hundretallet (første sikre bevis finnes midlertidig ikke før fra 638 i form av bibelske tekster oversatt til kinesisk). Jesuittene drev stor misjonsvirksomhet fra 1500-tallet og fremover, og de var høyt aktet av store deler av den kinesiske befolkningen. Forfølgelsen av de kristne i Kina ble starten på et stort oppgjør, gjerne referert til som taipingoppgjøret. Det varte i 13 år og går ned i historien som en av de blodigste konfliktene verden noen gang har sett med over 30 millioner døde. Det hele begynte med at de forfulgte startet med gerilja krigføring. Etter hvert fikk Hong samlet sammen tilhengerne sine og begynte å føre krigen nordover. På veien sluttet både katolikker og andre som var misfornøyde med keiserstyret seg til dem. Hong hadde satt seg som mål å gjøre Nanjing til «den fullkomne freds himmelske kongerike» og seg selv til «den himmelske konge». I 1853 lykkes han, og byen ble ordenens hovedstad. Etter hvert vokste hærstyrkene deres til over 1 million. De tok over mye av det midtre Kina, men klarte aldri å ta noen havn. De kunne derfor aldri få noe hjelp fra utlandet. På veien mot Beijing for å ta over Kina, møtte de på sterke hærstyrker og ble tvunget til retrett. Derfra gikk det stadig nedover med det nye kongeriket, og i 1964 falt det.

Til tross for store tap mot europeerne, og vanskeligheter med å kontrollere sin egen befolkning, ville keiserdømmet fortsatt ikke modernisere landet. Dette førte etter hvert til at de tapte alle sine utenlandske kolonier til europeerne, og de tok også større og større deler av Kina. I 1898 delte Stormaktene i Europa og Japan Kina i interesse områder. På dette tidspunktet hadde kineserne tapt flere konflikter mot dem alle. Det største nederlaget var muligens mot Japanerne. Japan tok over Korea noe som markerte et skifte i asiatisk dominans. Etter inndelingen lå i realiteten all makt i landet hos utlendinger.

Misnøyen i Kina var stadig voksende. Folket var frustrerte over å bli gjort til annenrangsborgere i sitt eget land. Ikke bare ble kinesere uten mandsju opprinnelse fortsatt sett ned på av mandsjuene, men nå kom de også bak europeerne. Selv mandsjuene ble sett på som pakk av europeerne og fikk lite rettigheter. Et skilt utenfor en park i Shanghai sier alt «Hunder og kinesere ingen adgang». I 1898 brøt det ut et nytt oppgjør. «Selskapet av de rettferdige og harmoniske knyttnever» ble opprettet, og de skulle føre opprøret an. De ville styrte utenlands-styret, styrte det inkompetente mandsjukeiserdømmet og knuse alle kristne i Kina. Selv om De ville styrte Keiserdømmet, støttet allikevel keiseren opprørerne. Muligens i håp om å slå ned opprøret etter at opprørerne hadde jaget ut europeerne og på den måten gjenvinne makten i landet. Dette skjedde i midlertidig ikke. Mange av opprørerne gjennomgikk religiøse ritualer som de mente gjorde dem usårlige for kuler. Dette førte til store unødvendige tap fra opprørernes side. De insisterte også på å bruke gamle kinesiske kampøvelser. Opprørerne ble kalt boksere på grunn av denne kampøvelsen, og oppgjøret i sin helhet ble kalt bokseroppgjøret. Etter drapet på den tyske baron Klemens von Ketteler så Qing-keiseren sitt snitt, og erklærte krig mot de utenlandske maktene, men utlendingene gikk raskt sammen i en allianse som senere skulle bli kalt åtte-nasjoners-alliansen. Den bestod av styrker fra Tyskland, Japan, Russland, Storbritannia, Italia, Tyskland, Østerrike-Ungarn og USA. Samt styrker fra deres kolonier i Asia. Qing – hæren hadde ingen sjanse, og i 1901 tvang europeerne kineserne til å underskrive bokserprotokollen. I følge denne måtte kineserne betale 333 millioner dollar til seierherrene. Qing-regimet fikk allikevel lov til å stå da utlendingene fryktet følgene et nytt regime kunne ha.

Det vokste etter hvert frem en modernistbevegelse i Kina. Disse ville modernisere landet for å være i stand til å få kontroll over landet sitt igjen, og etter hvert kunne konkurrere med stormaktene. Sun Yat-Sen ble lederen for partiet Guomindang som ledet en revolusjon som styrtet det nesten 300 år gamle Qing-dynastiet. Det ble ikke innført noe nytt dynasti, men republikk i 1912. Sun Yat-Sen ville gjøre Kina til en nasjonalstat etter vestlig modell, men ble stoppet av stormaktene som ville beskytte interessene sine i Kina. Under første verdenskrig støttet Kina de allierte i håp om at de som takk skulle få råderett over sine egne landområder. Dette skjedde midlertidig ikke. Japan ble skjenket tyskernes områder i Kina, og ellers var det ingen forandring. Kineserne var fortsatt annenrangsborgere i sitt eget land.

Etter det skuffende utfallet av Versailles-konferansen brøt det ut store student oppgjør. Komintern sendte agenter til Kina og skapte en stor kommunistisk vekkelse. Planen var få med seg industriarbeiderne og samarbeide med Guomindang mot utlendingene. Den nye lederen for Guomindang Chiang Kai-Shek var midlertidig sterk motstander av Kommunismen. Han gikk til angrep på dem i 1927 og startet en blodig borgerkrig. Nå begynte Kommunistene heller å konsentrere seg om å bygge seg opp blant Kinas store bondemasser. I 1933 hadde i midlertidig en fyrig diktator med navn Adolf Hitler kommet til makten i Tyskland med det Sterkt nasjonalistiske partiet NSDAP. De hadde blant annet kamp mot kommunismen på programmet og sendte derfor militærrådgivere til Kina for å hjelpe Guomindang med å utrydde kommunistene. Kommunistene så seg nødt til å rømme til Nord-Kina. Rømningen dit fikk navnet «den lange marsjen» og tapene i løpet av den var enorme. Under marsjen ble Mao Zedong ny leder for partiet. Mens borgerkrigen raste Startet Japan den andre Kinesisk-Japanske krig. Noe som Tvang De to partene til å samarbeide. Da Japan angrep USA i 1941 gikk derimot Chiang Kai-Shek in i en allianse med USA noe som oppløste samarbeidet. Etter krigen var det Mao som fikk folkemassene med seg, og etter hvert måtte hele Guomindang flykte landet. Den 1 oktober 1949 kunne Mao Zedong titulere seg som Folkerepublikken Kinas leder.

Kommunismen blomstrer fremdeles i Kina. Kina fremstår i dag som en stormakt. Som verdens mest folkerike land, og et stort militære ser de ut til å kunne bli en viktig makt faktor i tiden som kommer. Det bemerkelsesverdige med dagens Kina er at til tross for kommunismen som i grunnprinsipp er imot kapitalisme, og for Kinas dårlig erfaringer med imperialisme. Er de i dag også et veldig kapitalistisk land som produserer varer for hele verden, og har fabrikker og egne kinesiske bydeler og landsbygder i Afrika. Kina fører en industri som gjør det mulig å selge varer billige noe som gjør at hele verden handler med dem. Økonomien til landet blomstrer, men fattigdommen herjer til tross. Mye av inntektene til landet går inn i industrien, militæret og ikke minst til å styrke landets ansikt utad.

Kilder:

[], [], [], [], Historie vg3, [], [], [], [], [], [], [], [],